НОВА КНИГА
"Няма страшно" - оптимистичен преглед на семейното ежедневие
Сборникът с разкази от баща и дъщеря е хумористично четиво, идеално за плажа или за отпускане в края на деня, но въпреки лекотата си, без да съди и без да назидава, ни кара да се замислим
Редактор : / 432 Прочита 0 Коментара
![](https://static.dir.bg/uploads/images/2024/05/16/2671943/768x432.jpg?_=1715846319)
Ния Йотова е позната на пазара с романа си "Лара" ("Софтпрес", 2018 г.) В новата й книга "Няма страшно" тя е компилирала свои разкази с тези на баща си - Богомил Димитров.
И двамата водят блог с (основно) хумористични истории от ежедневието, като с особен интерес историите и на бащата, и на отдавна сдобилата се със собствено семейство дъщеря, се фокусират върху брачните взаимоотношения. Хапливите реплики, борбата за надмощие в брака, дребните ежедневни дрязги между дългогодишни партньори, са описани с чувство за хумор, приемане и с много обич.
Други любими теми на авторите са пътешествията им из света, изпъстрени с полезни съвети, а разказите на бащата Богомил носят носталгична жилка по младостта му. Не времето в което е живял, но самата му младост, със сладкарница "България", Валентина Терешкова, и игрите на децата на шпиони и диверсанти.
"Когато прочетох първия разказ на баща ми, който той ми изпрати за мнение - "Жена в колата", си помислих колко е забавен - може да се опише като кръстоска между Удхаус и Дж. Джером. Също така се замислих, колко е тъжно, че той никога няма да види по-широка аудитория.
"Затова, окуражена от факта, че разказите ни бяха изключително радушно приети от читателите на големи блогърски платформи като "Мама Нинджа" и "Майко Мила", аз му обещах да се заема да ги издам и в книга." - споделя Ния.
"Не съм знаела, че дните са му преброени и не бързах с организацията по издаването. Баща ми не доживя да види разказите официално публикувани. Но все пак е оставил нещо много ценно след себе си - чувството си за хумор и себеирония.
Те оживяха чрез тази книга и ще живеят вечен живот. Избрала съм един от малкото сериозни разкази в книгата - а именно този за неочакваната му смърт, да бъде като "вододел" между моята и неговата част.
Поредното напомняне, че времето ни не е безкрайно, а е безценно."
Гледните точки на бащата и дъщерята по отношение на дадена тема много често всъщност отразяват мъжката и гледната точка по въпроса. Универсални теми като различията на отношението между жените и мъжете към автомобилите им, например, са представени чрез историйките им.
Удивлението, което мъжкото боготворене към автомобила поражда у жената е видно при Ния в следния откъс от разказа ѝ "Грижи се за нея":
Признавам си, че при пътуване със самолет, изпадам в болезнена тревожност, ако час и половина преди полета не сме на чек-ина. Както си е по правилата. Това ми състояние на тревожност, се подхранва до ниво на истерия от Емо. Методично. Винаги когато пътувам с Емо, точно час и половина преди полета, той е някъде да си мие колата, или да полира някаква невидима драскотина по нея. Съспенсът се насища допълнително от факта, че това "някъде" винаги е далече, в околностите на София.
В такива случаи му звъня, облегната на стегнатите си куфари и с паспорт в ръка, процеждайки през зъби: "Къде си Емиле, трябваше да сме на летището вече!"
Отговорът му неизменно е възмутеното: "Споко, на пет минути съм от вкъщи, на светофара на "Г. М. Димитров". Стига си истеричила! Най-мразя някой да ми дава зор".
Докато изговаря тези лъжливи думи, той всъщност е във Волуяк, в двора на един човек, който е вкарал от Италия много хубава паста за полиране на драскотини. Двамата с човека спокойно продължават да полират повърхността на колата, докато невидимата драскотина стане невидима дори и за техните непосилно високи стандарти.
Ще кажете - "нека се грижи за колата си момчето". Съгласна съм, че човек трябва да прави неща, които го карат да се чувства щастлив. Но въпросът ми е: защо съществена част от обгрижването се случва във времето, в което трябва да се качваме на самолет?
Теориите ми защо това трябва да се случи в последния момент са две:
1/ Ако колата се паркира в гаража възможно най-късно, тогава ще се събере най-малко прах по нея, докато се приберем;
2/ Ако колата се паркира в гаража възможно най-късно, мъчителната раздяла между нея и собственика й ще е възможно най-кратка.
Богомил пък, от своя страна, не може да си обясни женското безразличие към автомобилите, започвайки разказа си "Жена в колата" със следното наблюдение:
По-долу ще разкажа как жена ми се държи пред, в, или зад кола. Сигурен съм, че има и други потърпевши мъже.
Слизайки сутрин пред блока ни, тя си харесва една кола със същия цвят, винаги по-чиста и зачаква до нея.
Подсвирвам ѝ да дойде до нашата. Застава от страната на шофьора. Казвам ѝ да мине от другата страна. Сядам бързо на седалката си, накланям се крайно вдясно, за да вдигна палчето за отключване на вратата ѝ отвътре. Обикновено ме е изпреварила и вече дърпа дръжката.
Вратата не се отваря - дърпането я блокира. Следя движенията ѝ. Когато отпусне ръката си, опитвам, но отново ме е изпреварила. Правя с ръка жестове в смисъл: - "Не, не!", които тя разбира като - "Дръпни по-силно!".
Излизам и обяснявам да дръпне чааак когато ѝ дам знак. Шмугвам се вътре и успявам да вдигна палчето. Давам знак с ръце - "Влизай"! Но тя вече се е отказала и гледа напред. Почуквам на стъклото ѝ. Няколко пъти. Влиза и коментира:
Преди не трябваше да дърпам, а сега-обратното!
"Няма страшно" е хумористично четиво, идеално за плажа или за отпускане в края на деня.
Въпреки лекотата си, книгата ни кара и да се замислим, без да съди и без да назидава.
Вместо това просто ни напомня, че ежедневието ни, което ние приемаме за скучна даденост, всъщност е пълно с безценно и ограничено време. А ние сме длъжни да го оползотворим.